![](https://vassjudit.hu/wp-content/uploads/2019/06/szokratész-szobor.jpg)
A TANÁR IS EMBER, DE NEM AZ A DOLGA
FRICSKA
Búcsúzóul még küldött egy fricskát a ballagási beszédben, bár előtte megígérte, hogy kihagyja a szóviccet, és szofistát fog mondani, de nyilván úgy volt vele, mint az írók kedvenc szóleleményeikkel – nem lehetett kihagyni, így hangozhatott el a mikrofon jótékony visszhangosításában a „szófosta-fosta prédikátorok-torok”. Kockára fagyott bennem a tüdő.
Igazi bölcsész agy volt már 15 évesen, penge elmeél, ellenállhatatlan humor, s a két inspiráció vegyülvén, egyszer (egyszer? százszor!) megpróbálta kidumálni az irodalom feleletet. Akkor még pedagogia fanaticus voltam, percekig hagytam, hadd szenvedjen, aztán azt mondtam: „Ez minőségi rizsa volt. Egyes. Legközelebb mondd meg, ha nem készültél, ne lopjuk egymás idejét.” Legközelebb megmondta. Mire én: „Ez becsületes dolog volt. Egyes.”
Ott helyben fel sem fogtam a dolog szadista iróniáját, mert nem annak szántam, csak később esett le, amikor az érettségi banketten nevetve felidézték.
Hatalmas csapat volt, s benne P az egyik óriás. Harmadikban, mikor a kiránduláson drámai jelenetet rendeztem egy üveg bor miatt, a hatásszünetbe halkan beleszólt: „Tanárnő, ehetnék?”
Még évekig visszajárt, egyszer egy orosz nyelvű Bibliával lepett meg, aztán elsodorta őt a tanár törvényszerű sorsa. Szofista nebuló, hová lettél az eltűnt időben?
Be First to Comment