MERT
nem boldogok
a szelídek.
A
pofon fáj, az ökölbe szorult lélek
csattanó
tenyér akarna lenni,
míg
zsebre dugja magát,
hisz a
csattanás utáni kéj
visszaüt
álmatlanul az éjnek,
szóval,
nem boldogok a szelídek.
A
fegyelem derékra süllyed,
bokáig
rágja súlyát az ideg,
végül
bevesz egy nyugtatót,
a mennyeknek országa ez,
vagy
alkoholista lesz
az igazságért háborúságot szenvedő,
vagy
kérget növeszt,
és
felreped minden nevetése,
az üdvösség nem jutalom az erényre,
de
reumás-sérves állapot.
Mert
nem könnyűek a szelídek,
és nem
boldogok.
Neveltetés
ez, vagy gének,
tán
önirgalom, valami ellenméreg,
plusz
még az isten se könnyebb.
Bizony mondom, nem boldogok,
míg örökségül
bírják a földet.
Aztán
majd meglátják:
lesz-e
pihenése, kéjes nyújtózása
tűrő ökölnek,
csöndnek.