A TANÁR IS EMBER, DE NEM AZ A DOLGA
MÓSZERTAN
Bocsánat, én már csak így hívom a módszertant, pedig nem vetem meg,
sőt nagyon fontosnak tartom. Még azok után is, hogy három szak/félévig kellett
hallgatnom dögunalmas előadásokat a korszerű tanítási módszerekről, majd utána
vizsgáznom bemagolandó fogalmakból. Még azok után is, hogy egy digitális
konferencia egy hótunalom ppt-vel kezdődött. Még azok után is, hogy egy drámapedgagógia
órán döbbenten figyeltem, milyen élvezettel, vettek részt a gyerekek egy
tragikus témájú mű részletének megjelenítésében. Poén volt bőven. Vagy a
paródiát tanulták volna?
Nemrég ejtettem kétségbe egy gamifikáció-párti kollégámat azzal,
hogy elmeséltem, a csodamódszer többek között a multik csapatépítő
tréningjeiből jön, ahol a jó pénzért „beszélő gép” havonta, félévente nagy trakta
mellett lazítva játszhat, aztán mehet vissza zombinak. Egy másik kollégám,
akinek bementem gamifikációs órájára, ami amúgy érdekes volt digitális
szempontból, egy félév múlva felsóhajtott: „Nem tudnak semmit. Most kénytelen
leszek frontálisan lenyomni a torkukon…” (sic!)
Szóval, mindent a maga helyén és idejében. Leginkább általános
iskolában lenne szükség gamifikációra, csoportmunkára, egyéni fejlesztésre,
divatos szóval: érzékenyítésre, szocializációra. A középiskolás is szívesen
lazít, de a többség már számonkéri az „output”-ot is. Mert pontvadászatra
kényszerítik, és mert nem minden tantárgy alkalmas minden módszerre.
Egyetlen jó módszertanoshoz volt szerencsém, EÁ-hoz, aki úgy
tartotta az órát, hogy azzal egyben a módszert is szemléltette élvezetesen, és
közben tanultunk is – tanárként, emberként is. Megsaccolom, mennyi időbe
tellett felkészülnie, utána pedig részletes értékelést írnia mindannyiunk
dolgozatára. Hm…
Nézem az interneten a látványos órákról a fotókat, videókat, az
élménypedagógiát, és azon gondolkodom, ezek a varázslók vajon hány órában
tanítanak, mekkora osztálylétszámmal?
És eszembe jutnak jobb sorsra érdemes kollégáim a 22-26 hat
óráikkal 35-37 fős osztályokban, plusz helyettesítés, plusz egyebek, de nem
panaszkodni jöttem, csak csodálkozni. Előadók, tananyagfejlesztők,
munkafüzet-helyettesítők, emelt érettségire, nyelvvizsgára felkészítők
egyszemélyben, javítók, nevelők – ez ugye egy egész élet. Urambocsá’ családjuk
van, urambocsá’ pihenniük is kellene, hogy másnap élményszerű legyen a mindegy-milyen-módszerrel
tartott órájuk. Mert minden módszer fokmérője: tanult-e az órán valamit a
gyerek, és kupálódott-e emberileg. Vagy tévednék?
A diák joga a nyugodt, kiegyensúlyozott tanár. Fiatal, még lelkes
kollégáimnak üzenem innen, mert a szünetekben nincs rá időm: „Fiatalok! Tiétek a jövő! Úgy volt, hogy a
miénk lesz.” (Sándor György, ’70-es évek.)