A TANÁR IS EMBER, DE NEM AZ A DOLGA
IN MEMORIAM BJ
A világ tele van karizmatikus emberekkel, egy jelentős részük, uszkve 50% nő. Szűk körű pályámon sok okos nővel találkoztam, az egyik ilyen BJ, volt csoporttársam, majd kollégám évtizedekig.
J
maga volt a felvágott nyelv és sziporka, a legelmésebb riposztozó, akit ezért
szerencsém volt csodálni és irigyelni, de piszkosul. Ha társaságban bor került
az asztalra, mennyei békében igazgattuk „kékharisnyánkat” az irodalom igencsak
józan tükörvilágában. Amúgy J nem volt könnyű ember ─ de melyikünk az? Én plö
nagyon nehezen viselném el engemet, ha plö nem lennék magam a magam.
J Kosztolányi-búvár volt, tanulmányokat írt regényeiről, egyszóval tudós tanár.
Egyszer hamiskásan odasúgta nekem: Képzeld, referencia lettem! Szavakkal nem lehet meg sem közelíteni azt a kacér és magabiztos nőiséget, amivel közben a makeup tubust lezárta, majd végigpásztázta pilláit az Ugaron, mint egy kacagó szél. Mert az volt: szél és fergeteg. Beolvasni csak úgy tudott, ha elmenőben még félvissza fordult, odaszúrt valami epébe mártott concettót, majd ringva távozott hosszasan, megadva a módját. Férfinak ez azt jelentette: azért, mert eszem van, ne nézz kékharisnyának! Nőnek pedig: így kell ezt anyus, ha nem jöttél volna rá eddig. Ezt csak neki volt szabad.
Tanítványai
rajongtak érte, s mert nem akarom a végére hagyni, szóval, egyszer csak
ellibegett a halálos betegséggel, aztán porszemenként elhullámzott a Dunán. Az
iskolai megemlékezésen zsúfolásig telt a díszterem és a szemek. R.I.P.
De most inkább arról, amivel megnevettetett.
Ülünk
a szaktanárin, ő kissé arrébb egy szülővel, én alanyra várva javítgatok, de az
atya zavart frekvenciája átszűrődik: „Drága Tanárnő, tudom, a fiamnak
nehezen megy a helyesírás…” „Drága Apuka (leírhatatlan a kedvességbe
lopózó maró irónia), kezdjük talán az elején! A gyermeknek nehezen megy … az
írás. Tudja, mire gondolok, a betűk formálása.” Némán pukkadozom, apuka
felszabadultan heherészik.
Aztán
egy feledhetetlen nevelési értekezlet, bár mindegyik az. Történt volt réges-régen,
hogy éleseszű-agyanagy kolléga (már nincs köztünk) a folyosói rend
megszilárdítására tett javaslatot: felsőbb évesekből verbuváljunk kommandót
(sic!), úgy is, mint pedagógiai eszközt. J, aki addig csendben javított,
hirtelen csapkodni kezdett, előbb a piros tollal, majd a nyelvével, s miután
látta, hogy ez is „átmegy”, ha nem szól, kezét emelinti, mint egy balerina.
Jaj, mondom, ne! Hagyd!
„Nem
érdekel az orgazmusa!” ─ szól oda félhangosan ─ s már emelkedik. Ezt is csak
neki volt szabad.
„Szörnyű ez az iskola − dühöngött egyszer− nincs itt egy rezsó, hogy legalább egy lecsót összedobjon az ember!” Istenem, hol vagyunk már attól a mennyei hiánytól! Néha elgondolkodom, hogyan élné meg a jelent. Soha semmi inzultust, vaskalapos okíthatnékot nem nyelt le.
És
melodramatikusan azzal kell befejeznem, hogy még nem fejeztük be vitánkat Novák
tanár úrról. J a képből mindig kifele néző feleség pártján állt, és persze
Hildáén, aki csokival öntötte le a dinnyét. Az „esztelen” élet pártján, ami
olyan pazarlón bánt el ővele, s hiányával velünk.